Ülök a szobámban
búsan egyedûl és a fájó
múltra gondolok
odakinn az utcán
lassan fény dereng
és az órán
pereg a homok
Szeretném a homokórát megállítani
Szeretném az emlékeim
elfelejteni
De a homokóra
csak pereg pereg
Így hát kedves
tovább szenvedek
Nem tudom,
hogy elhiszed e még, Hogy fájó szívem
örökké tiéd
álmaimban téged
látlak két karomba
téged zárlak nem tudom,
hogy elhiszed e még,
De ha egyszer drágám
nem bírom tovább
ezt a fájó bús emlékezést
elmegyek én akkor_s
tovább állok én
mert a szívem magányos szegény
elviszem én magammal
az emlékeimet, hogy
ne lássam
a lassan pergõ homok szemeket
Utoljára drágám
azt kívánom én,
hogy te mással
nagyon boldog légy
Nem tudom,
hogy elhiszed e még
hogy fájó szívem
örökké tiéd
álmaimban téged látlak
két karomba téged zár lak nem tudom hogy elhiszed e még
De_ha egyszer drágám nem bírom tovább ezt a fájó bús emlékezést
elmegyek én akkor
tovább állok én
mert a szívem
magányos szegény
elviszem én
magammal
az emlékeimet,
hogy nelássam
a lassan pergõ homok
szemeket utoljára
drágám
azt kívánom én,
hogy te mással
nagyon boldog légy

KN1200 HOMOKORA