Emlékeim közt van egy tépett
levél, levél, melyet nem is küldtem el.
Féltékenység szülte, a bolond szenvedély,
de olvassuk csak el, mit mond a levél:
Mondd miért szeretsz te mást és én csak téged?
Miért másnak örülsz úgy, ahogy én néked?
Ha mellém sodort egyszer már az élet
én nem engedlek oly könnyen el.

Mondd miért adtál reményt és oly sok álmot,
ha mástól akarod a boldogságot?
Mondd miért fogadtad el szerelmes szívem,
és hogyha elfogadtad, most miért dobtad el?

Az első pillanatban megmondhattad volna,
szólhattál volna: ne kezdjük el.
De te lázba jöttél s lágyan átkarolva,
hozzám hajolva hazudtad el,

hogy nem szeretsz te mást, enyém a szíved,
s lásd, kis búcsúlevél lett az igéret,
de én ezt a kis levelet most összetépem,
ha így akartad, hát nekem se fáj.

Az első pillanatban megmondhattad volna,
szólhattál volna: ne kezdjük el.
De te lázba jöttél s lágyan átkarolva,
hozzám hajolva hazudtad el,

hogy nem szeretsz te mást, enyém a szíved,
s lásd, kis búcsúlevél lett az igéret,
de én ezt a kis levelet most összetépem,
ha így akartad, hát nekem se fáj.
ha így akartad, nekem se fáj.

MOND M SZER