(C) 1992-2001 By Chris Midi Studio Tel:06-209-46-88-77

Sétálok én
lenn a
Dunaparton,
egy öreg
bácsi lép
oda hozzám,
Ne búsuljon,
fiatal barátom,
az élet útján
menjen csak
tovább.
Elmondom én
mint egy
öregember,
hogy én milyen
nagy csibész
vagyok,
Megpróbáltam
másképpen is élni,
de az alvilág
lett az
otthonom.

A neonfények
tarka tengerén túl
egy sötét
mellékútcán
ballagok,
Hol álldogálnak
áldozatra lesve,
sápadtarcú
züllött angyalok
Egy kis kávéház
ajtaján betérnek
én önfeledten
utánuk megyek,
A füstfelhõben
harmonika nyávog,
én hallgatom
a fájó éneket:

Én maga nélkül
nem tudok
megélni,
nincs éjjelem,
sem nappalom
nekem
A szívemet
azt ki kéne
cserélni,
hogy vidám
és boldog legyen.
Ezt a kis dalt
úgy szívembe
zártam, hogy
álmomban is
ezt dúdolgatom,
Nem csábít a
nyárspolgári élet,
nincs otthonom,
se tarka bútorom.

Én terítetlen
asztalokra vágyom,
ott üldögélni
csámpás székeken,
Az alvilág az
nem az én
világom,
a jó ég tudja
miért szeretem.
Szeretnélek
téged látni
újra egy
csillagfényes
nyári éjszakán
A szívemre
borulnál halkan,
csendben és
hallgatnánk a
bárgyú éneket:

Az alvilágnak
nincs romantikája,
az alvilágban
nincsen szerelem,
Aki egyszer
lecsúszott mihozzánk,
az mind csalódott,
letört elem.
Az alvilágban
nincs tavaszi
szellõ, sem nyár,
sem õsz,
se jégvirágos tél,
Mégis lejárok
az alvilágba
egy sápadtarcú,
züllött senkiért.

Mert maga is csak
olyan mint a többi,
maga is hazudta,
hogy szeret,
Vissza fog majd
engemet sírni,
és azután majd
végleg elfelejt.
Kinevetnek ott,
ahol meglátnak,
a sarki lámpa
csak a
jóbarát
Egy éjszakai lump
csavargó lettem,
mert
halálosan
szeretem
magát.

Az Alvilagnak Nincs